Įveikti nenuspėjamą konditerijos meną – tikras talentas. Ypatingai, jeigu šis yra susijęs su kepinių dekoravimu. Daugiau nei dešimtmetį Anglijoje gyvenančios lietuvės Godos Laivytės darbus dauguma saldumynų kepėjų socialiniuose tinkuose stebi vis negalėdami sulaukti, kada ši savo žiniomis pasidalins ir su kitais. Goda – cukraus meno arba kitaip konditerinės srities, kuri vis dar yra mažai populiari Lietuvoje, atstovė.
Moteris pasakoja, kad Lietuvą ji paliko dar 2001-aisiais. Tuomet, išvykusi svetur, ji daugiau nei septynerius metus gyveno Danijoje, iš kurios vėliau patraukė į Londoną. Čia Goda gyvena ir dabar, kur puoselėja skanėstų gamybos ir cukraus meno verslą „Tutti Patootie cakes“.
Visko pradžia
Į profesinį konditerės pasaulį G. Laivytė pateko visai netikėtai. Moteris pasakoja, kad auginant mažus vaikus ir neturint pajamų teko suktis iš padėties ir susigalvoti sau darbinę veiklą, kurią būtų galima vykdyti iš namų.
„Tuo metu negalvojau visai apie tai, ar mokėsiu tai daryti, ar ne, kadangi niekuomet nebuvau didelė kepėja ar mėgėja suktis virtuvėje. Iš pradžių pradėjau kepti keksiukus, o visa kita toliau klostėti, tikriausiai, kaip ir daugumai – kepi draugams, šeimai. Jeigu sulauki komplimentų, pasidžiaugi. Žinoma, dabar žiūrint atgal labai juokinga, nes nieko ten gražaus nebuvo“, – juokiasi pašnekovė.
Vėliau pamažu Goda pradėjo savo darbais dalintis vietos bendruomenės grupėse, kur sulaukusi užklausų, ar gamina tortus, ji visuomet atsakydavo „taip“, nors, kaip sako pati, nemokėjo nieko ir net nežinojo, nuo ko pradėti:
„Pradžia buvo iš tiesų sunki, kadangi viską teko išmokti pačiai, pinigų nebuvo, kad galėčiau eiti į kursus. Taip pati pradėjau kepti, dekoruoti tortus. Nežinau nei spalvų, nei jų kompozicijų. Nors esu meniška, tačiau nebuvau baigusi jokių mokslų ar kažko, kas man padėtų. Viskas prasidėjo tik sunkaus darbo ir sėdėjimo naktimis dėka.
Pažiūrėjus senesnius darbus, galima matyti, kaip per visus tuos metus augau, mokiausi ir tobulėjau. Lietuvoje tortų darymas yra labiau desertinis, o aš netikėtai atradau visai kitą konditerijos pasaulį, kuris mums dar buvo labai tolimas. Tai buvo cukrinio meno pasaulis.“
Konditerė sako, kad tuo metu, pamačiusi darbus internete, ji patyrė tikrą šoką, kadangi nieko panašaus iki tol ji nebuvo regėjusi. Iš cukraus masės pagaminti įvairūs personažai, biustai ar kitos dekoracijos Godą taip sužavėjo, kad neatsilaikiusi šiam žavesiui, cukraus menu ėmė domėtis ir pati.
„Kaip reikėtų kurti cukraus meną mokiausi žiūrėdama įvairius vaizdo įrašus, kadangi, kaip jau minėjau, neturėjau pinigų imti profesionalių pamokų. Viską bandydavau daryti pati, vėliau klientams siųsdavau pavyzdžius, ką galėčiau padaryti.
Apie mano kepinius klientai dažniausiai sužinodavo vieni per kitus. Tačiau netrukus supratau, kad norint užsidirbti tik kepant tortus nepavyks. Jeigu nori, kad tai taptų ne tik tavo pomėgiu, tačiau ir darbu, iš kurio galėtum pragyventi, turi daryti kažką kitaip nei visi kiti.
Vienas būdų – už tortus imti didesnę kainą, tačiau jeigu taip darai, turi to nusipelnyti. Tavo darbai turi būti arba labai kruopštūs, arba labai įspūdingi. Pradžioje mano atveju ir buvo taip, kad kiekvienas darbas būdavo išdirbtas idealiai, nelikdavo nei vieno cukraus pudros likučio ar trupinėlių. Darbai buvo tikrai labai primityvūs, tačiau kruopštūs ir skoningi. Esu tikra perfekcionistė“, – nusišypso.